Lumea noastră s-a format în urma unei serii cataclismice devastatoare.
Putea să ne transforme lumea în cenușă și astăzi n-am mai fi avut planetă.
O ciocnire planetară apocaliptică,
milioane de atacuri cosmice brutale
și cea mai puternică explozie în Univers, o supernovă.
Atomii noștri ar fi împrăștiați în spațiul cosmic.
Totuși, aceste catastrofe au creat planeta ce-o știm astăzi.
Pământul este un loc special, incredibil.
Se pare că totul a funcționat foarte perfect.
Este posibil ca celelalte planete să se fi format la fel?
Dacă-i așa, Universul ar fi plin de pământuri... și plin de viață.
Cum Funcționează Universul - S02E08 "Nașterea Pământului"
Traducerea și adaptarea Richard Nasta
Planeta noastră-i extraordinară.
Are tot ce-i necesar vieții.
Trilioane de creaturi, plante și noi.
Te uiți din spațiu către Pământ și tot ce știm că-i viață
este acolo jos pe acea planetă, acea planetă frumoasă
pe care acum o putem înconjura într-o oră și jumătate
și asta-i aproape copleșitor, frumusețea Pământului.
E ceva unic în sistemul nostru solar, dar este unic în Univers?
Este important ca noi să înțelegem
condițiile ce-au dus la formarea Pământului
pentru ca apoi ne putem uita la aceste condiții din jurul altor stele.
Și dacă găsim acele condiții acolo, acest lucru ar sugera
că se formează și alte pământuri undeva prin Univers.
Poate să fie alte planete ca a noastră printre stele?
Pentru a afla, trebuie să mergem înapoi în timp
și să descoperim cum a fost creat Pământul.
Să dăm timpul înapoi cu 4.5 miliarde de ani
și asta e ceea ce vezi.
Aceasta pată de pulbere va deveni Pământul
combinându-se cu altele.
Cu toate fac parte dintr-un nor uriaș
numit "creșa stelară."
Primul pas spre formarea planetei este pe cale să înceapă.
Un eveniment ce va transforma norul
în sute de sisteme solare mici, inclusiv al nostru.
Același proces se întâmplă și astăzi,
7.000 de ani lumină, în Eagle Nebula sau Messier 16.
Sistemul nostru solar s-a format
în interiorul norilor de gaz și pulbere ca acestea.
Sunt trei rezervoare de gaz
și sunt numite "pilonii creației" și au trilioane de km lungime.
Sunt structuri uriașe.
Norii arată foarte denși, dar de fapt sunt foarte împrăștiați.
Acești nori de gaz sunt incredibil de slabi.
Va trebui să compresezi volumul unui munte să obții așa ceva,
pentru a obține această rocă micuță.
Pentru a compresa gazul și pulberea în stele și planete dense
e nevoie de-un eveniment extrem de puternic,
unul care poate duce la moartea unei stele imense.
În 2007, Telescopul Spațial Spitzer a surprins această imagine.
O minge de gaz fierbinte în spatele lui Eagle Nebula.
Dovada că o stea imensă a explodat
și-a trimis un zid vast de gaz îndreptându-se către piloni.
Sunt valuri de materiale fierbinți ce se apropie de pilonii creației
și acest lucru ar fi o undă de șoc de la o supernovă, o stea pe moarte.
Supernovele luminează mai tare decât toate galaxiile.
Plasma foarte încălzită zboară în spațiu la o viteză de 112 milioane de km/h.
O undă de șoc puternică merge către pilonii creației.
Când sunt loviți, îi vor distruge.
Însă vor crea și lumi noi.
Undele de șoc al supernovei lovesc pilonii,
compresând gazul subțire și pulberea într-o masă densă.
Fiecare e o nouă stea, un nou sistem solar.
Nori moleculari văzându-și fiecare de treaba lui
sunt spulberați de explozia unei supernove,
zdrobind norul în stele și planete.
Derulați până acum 4.5 miliarde de ani și sistemul nostru solar începe la fel.
O supernovă face dintr-un nor masiv de pulbere
un disc protoplanetar.
Un nor subțire nebulos devine un vârtej dens de gaz și pulbere.
Un sistem solar în devenire.
O stea distrusă.
O nouă stea este născută. Soarele nostru și planetele lui.
Asta-i prima problemă dintr-o serie lungă de evenimente
ce ne-a creat lumea.
Ca Pământul să fie aici, a trebuit să învingem șanse astronomice.
O gazdă a unor factori diferiți a trebuie să se alinieze
pentru a crea o planetă exact ca Pământul.
Trebuie să ai distanța exactă, mărimea exact, Luna exactă.
Pe Pământ, toate condițiile sunt perfecte pentru viață.
Să obții o lume ca a noastră, îți trebuie foarte mulți ași.
Cumva, sistemul nostru solar a luat potul cel mare.
Dar marea întrebare e dacă s-a mai întâmplat undeva asta.
Unul din evenimentele cele mai violente ale Universului
a declanșat nașterea planetei noastre.
Un nor împrăștiat s-a lovit de-un vârtej dens de pulbere.
O parte din această pulbere va deveni planeta Pământ.
Dar cum crează miște grăunțe de pulbere o lume întreagă?
O explozie a unei supernove declanșează un lanț de evenimente
care va crea în cele din urmă Pământul.
Formarea sistemului nostru solar.
O bilă fierbinte de gaz crește în mijloc.
Aceasta va deveni Soarele nostru.
Pulberea ce se învârte-n jur vor forma planetele.
Dar pentru început, grăunțele trebuie să rămână împreună.
Așa că avem această enigmă interesantă, nu-i așa?
Acest disc este format din gaz și particule de pulbere.
Sunt de mărimea unei particule de țigară.
A fumului de țigară. Așa că sunt foarte mici.
Și cumva, trebuie să ajungem de la acele grăunțe
la ceea ce vedem pe Pământ.
Gravitatea este o forță de atracție puternică.
Formează galaxiile și sistemele solare, dar petele de pulbere sunt prea mici
să se atragă.
Cumva, trebuie să se unească să formeze planetele.
Dacă gravitatea nu le unește, ce le unește atunci?
În Germania, cercetătorii se ocupă de acest caz.
Gata.
Pot simula comportamentul pulberii în spațiu într-un turn uriaș.
Aici, facem experimente de cădere liberă.
Întregul echipament experimental,
inclusiv toată pulberea sunt în cădere liberă perfectă.
Este o simulare a spațiului, dar una foarte bună, într-adevăr.
Cred că mai aproape de atât nu pot aduce spațiul pe Pământ.
Cercetătorii pun pulberea într-un recipient
și-l încarcă într-o capsulă de lansare.
La baza turnului, îl încarcă într-o catapultă foarte puternică.
Lansează această capsulă de jumătate de tonă
de la zero la peste 160 de km/h într-un sfert de secundă
121 m înălțime, capsula ajunge la vârful turnului,
apoi plonjează înapoi.
Un cilindru de bile de polistiren adânc de 9 pentru a atenua căderea.
Acest lucru oferă 10 secunde de gravitate nulă,
destul timp, speră ei, ca pulberea să se unească.
Trei, doi, unu și start.
După lansarea capsulei, pulberea devine fără greutate.
Grăunțele se unesc, exact ca-n sistemul solar timpuriu.
Aceste imagini ne arată
cum s-au unit particulele de pulbere acum 4.5 miliarde de ani
pentru a forma Pământul.
Forța ce le leagă împreună este gravitatea nulă.
Sunt prea mici ca gravitatea să aibă efect.
Credem că forța ce le leagă împreună este forța electrostatică.
Este același motiv ca atunci când scoți hainele din uscător
și câteodată hainele se lipesc de tine, știți?
E același efect ce permite particulelor de pulbere să se unească.
Particulele de pulbere se unesc pentru a forma bile.
Încărcătura statică ce-o au le pot face să se unească la atingere
și vei avea un fel de iepurași de praf
cum aveți fiecare sub pat.
Acești iepurași de praf cosmici sunt planete în devenire.
Încep prin a fi mai mici decât o gămălie iar apoi cresc.
Pulberea este acum unită,
însă sunt doar bulgări de pulbere.
Transformând bulgării de pulbere în roci e nevoie de-un alt proces...
o furtună cosmică electrică.
Nori spațiali încărcați exact ca norii de aici de pe Pământ,
generând fulgere.
Bilele de pulbere se pot transforma în roci solide
în urma unui eveniment energetic, ca și fulgerul.
Fulgerele electrice trec prin bulgării de pulbere
și-i încălzește la 1.648 grade Celsius.
În câteva minute se vor raci și vor fi roci solide.
Meteoriții din ziua de astăzi încă au bile solide antice în interior.
Aceste mici globule au fost cândva fundația planetelor.
Pentru a formă Pământul,
aceste biluțe mici trebuie să se lovească, unească și să crească.
Rocile încep să se adune din accidentări întâmplătoare,
însă poate dura multă vreme.
În cele din urmă, protoplanetele, cum le numim noi,
planetele mici,
o să ajungă de mărimea asteroizilor, km lungime.
Pământul tânăr este acum de mărimea câtorva străzi,
destul de mare pentru o nouă forță să preia controlul,
gravitatea.
În acel moment,
un singur asteroid va atrage gravitațional un asteroid vecin.
Și așa, acei doi asteroizi care-ar fi trecut unul pe lângă altul
sunt atrași gravitațional și se lovesc.
Odată ce gravitatea începe să-și facă de cap,
viteza se mărește
pentru că în schimb să adune material aleatoriu
și să devină mai mare, acum începe să atragă material.
Gravitatea atrage rocile împreună, apoi le ține acolo
pentru a produce grămezi din ce în ce mai mari.
Acest proces de formare, care a durat foarte mult timp
pentru a ajunge la mărimea unde gravitatea să intervină,
este împinsă în derivă și planeta crește foarte repede.
Dar planetele sunt mai mult decât grămezi de roci crescute.
Aceste roci sunt inerte și zgrunțuroase.
Cum a devenit Pământul plin de viață?
Sistemul solar timpuriu este un loc de construcție al planetelor.
Pulberea se unește pentru a forma roci.
Rocile se unesc pentru a forma asteroizi.
Dar majoritatea asteroizilor nu arată ca Pământul.
Și când te uiți la un asteroid de aproape, arată ca o alună distorsionată,
ca un cartof ce-a fost zdrobit.
Poți vedea cratere uriașe și forme dreptunghiulare.
Pământul tânăr este unul din miliardele
de bulgari spațiali fără formă.
Pentru a deveni o planetă, trebuie să devină sferică.
Acel proces începe
doar când e de câteva sute de km mărime,
când gravitatea internă începe să-i schimbe forma.
Odată ce ai îndeajuns material, îndeajunsă masă,
forța gravitațională devine mai puternică.
Orice munte uriaș va fi doborât de forța gravitațională.
Gravitatea este atât de puternică încât poate să rupă roci
și rocile să acționeze ca un lichid, formând obiectul sferic.
Afloriment uriaș de roci se sfărâmă și cade.
Gravitatea imensă a Pământului timpuriu
se transformă într-o formă foarte eficientă.
O bilă de piatră sferică și vastă.
O grămadă de moloz asimetrica transformată într-o lume în miniatură.
Pământul are o nouă formă, dar e tot o sferă de piatră.
Și structura ei se va schimba curând.
Încă plouă din spațiu cu roci și bolovani.
Fiecare ciocnire încălzește terenul.
E o cantitate uriașă de energie depozitată într-un obiect ce se mișcă rapid.
Și când lovește Pământul, toată energia este transformată-n material
și acela îl încălzește și apoi îl topește.
Și Pământul devine topit și-a stat așa multă vreme.
Tânăra planetă este de mărimea unei roci solide.
Este o masă topită ce clocotește...
Ca în acest cuptor din fabrica Severstal în Detroit.
Crede sau nu, acest proces face ca viața pe Pământ posibilă.
Se ocupă de minereul de fier, un amestec de rocă și metal.
Cum a fost Pământul timpuriu.
Pune minereu de fier într-un cazan și căldura topește tot.
Acest fier topit are 1.480 de grade Celsius.
Așa a fost și temperatura pe suprafața Pământului acum 4.5 miliarde de ani.
Imaginează-ți o întreagă planetă topită.
La distanță, vei putea vedea vulcani ce scuipă lavă.
Ar fi ca o scenă din "Infernul" de Dante.
Fierul e mai greu decât roca.
Acum topit, se separă.
E uimitor.
Suntem martori a unui proces ce-a creat scoarța terestră
acum miliarde de ani.
Scoarța terestră pe care acum umblăm zilnic.
Rocile topite se ridică la suprafață și se răcesc formând scoarța terestră.
Fierul topit se scufundă.
În interiorul Pământului, s-a scufundat până la nucleul planetei.
Suprafața tare e cea pe care locuim.
Dar fără nucleul de fier topit al Pământului,
n-am supraviețui niciunul.
Acest proces separă fierul de mineralele pietroase.
Și fierul a coborât spre centrul Pământului până când a creat un câmp magnetic
și de asta suntem noi astăzi aici.
Fierul topit din centrul Pământului face vârtejuri
și generează un câmp magnetic puternic în jurul planetei.
Un scut cosmic împotriva radiațiilor mortale din spațiu.
Dar tânăra planetă tot este mică,
mult mai mică decât însuși Luna de astăzi.
Această lume nou formată trebuie să crească.
Și trebuie să mai evite să fie distrusă.
Mii de protoplanete înaintează cu viteză spre sistemul solar
și unele se îndreaptă direct către Pământ.
Au trecut 100.000 de ani de când sistemul nostru solar s-a format.
Pământul tânăr deja arată a planetă.
Este sferic.
Are un nucleu de fier și-o suprafață de piatră.
Totuși, planeta noastră este doar de câteva sute de km mărime.
Mai are multe de îndurat.
Trebuie să crească de 4.000 de ori mai mare
și are concurență.
Mii de alte protoplanete vin în viteză în sistemul solar,
deseori ciocnindu-se la peste 32.186 de km/h.
Puteți găsi dovada a acestei ere distrugătoare
în orașul modern Arizona.
Nu-i vorba de crater, e vechi doar de 50.000 de ani,
însă asteroidul ce s-a prăbușit aici.
Ăla-i vechi de 4.5 miliarde de ani.
Mark Sykes și Marvin Killgore
cred că asteroidul a căzut în urma unui eveniment violent
în sistemul solar timpuriu.
Asteroidul a zburat în spațiu timp de miliarde de ani,
apoi a lovit Pământul.
Ținta lor este să afle un fragment din asteroid,
o rămășiță din acea perioadă a formației planetare.
Cam la 9.5 km de aici este craterul
și acela a fost impactul de acum 50.000 de ani
și impactul a aruncat multe bucăți din asteroid.
Sunt convinși că asteroidul original a fost bogat în fier,
așa c-au venit pregătiți cu niște detectoare de metal impresionante.
- Funcționează? - Da.
Ăla-i sunetul pe care-l ascultăm.
Dar chiar și cu-n așa detector de metale, meteoriții sunt greu de găsit.
Ești ferm convins că nu-i nimic acolo?
Da, chiar nu... Nu depistez nimic.
Găsesc metale dar nu meteoriți.
Descoperirea după amiezii a fost acest cui și-acestă sârmă.
Durează ore întregi de cercetare și multe alarme false.
Apoi, când lumina pălește, detectorul sună din nou.
Ce zici? Succes sau nu.
Acest meteorit e peste 90% fier și nichel.
S-ar putea forma doar în nucleul unei protoplanete.
Protoplaneta de la care provine
trebuie să fi avut o accidentare brutală.
Sistemul solar timpuriu, a fost un spațiu destul de violent
și aceste protoplanete se ciocneau una de alta.
Acest lucru le-ar fi sfărâmat, expunându-le interiorul ca acesta.
Au fost perioade zgomotoase.
Întreaga lume este redusă la roci și metal
fiind împrăștiate-n spațiul cosmic.
În sistemul solar timpuriu, aceste ciocniri erau destul de comune.
Tânăra planetă este în pericol.
Numele perioadei este "Titanomachia"
sau "Războiul Titanilor."
Toate planetele pietroase, inclusiv Pământul,
trec printr-o fază distructivă.
Câteodată, se distrug complet.
Câteodată, una consuma pe alta.
Toate planetele mari concurează între ele
într-un mod foarte violent,
pentru a vedea cine câștigă prin "mâncarea" tuturor vecinilor.
Bătălia durează 30 de milioane de ani.
În final, mii de protoplanete s-au combinat
în planete de mărime maximă.
Mercur, Venus, Pământ, Marte și-a cincea planetă, Thea.
Vine-n viteză către Pământ,
ultimul impact imens al planetei noastre.
Thea este de mărimea lui Marte, destul de mare să distrugă Pământul.
Dacă acea chestie ne-ar fi lovit direct, putea să facă Pământul țăndări
și apoi n-am mai fi avut o planetă astăzi.
Dacă acest obiect ca Marte ar fi avut contact direct cu Pământul,
poate că n-ar mai exista cureaua de asteroizi
unde Pământul este astăzi.
Dar Pământul are noroc.
În schimbul unei ciocniri directe, Thea ne dă o lovitură parțială.
Este cel mai violent eveniment pe care Pământul l-a cunoscut.
Impactul transforma Pământul înapoi într-o lume topită,
un ocean de magmă adâncă de 965 de km.
Pământul de abia supraviețuiește.
Și întâlnirea ne schimbă lumea pentru totdeauna.
Materiale sunt aruncate-n spațiul cosmic.
Sunt destule roci pentru a construi un munte cât America
și înalt de 16.000 de km.
Ar fi fost atâta energie, atâta catastrofă.
O cantitate uriașă de material este aruncat în spațiu
și materialul se învârtea în jurul Pământului.
Reziduurile formează un inel uriaș în jurul Pământului.
Acesta se unește pentru a forma două corpuri de piatră,
amândouă orbitând în jurul Pământului.
Ceva de mărimea lui Marte a lovit Pământul
acum 4 miliarde de ani.
Mult material este aruncat în spațiu.
Acum credem că n-a format doar o lună, ci două.
Timp de milioane de ani, cele două luni au dominat cerul Pământului.
În cele din urmă, se întâlnesc și se ciocnesc.
Două luni devenind una.
Luna masivă ce-o vedem astăzi.
Nu există altă planetă cunoscută cu o lună atât de mare ca a noastră
în comparație cu mărimea planetei.
Suntem aproape o planetă binară, două lumi mergând în jurul celeilalte.
Fără această lună imensă, posibil să nu fi existat.
Luna are un rol important în susținerea vieții aici pe Pământ.
Și motivul este că Luna, în orbita sa, stabilizează Pământul.
Luna ține Pământul să se învârtă în același unghi.
Asta ne stabilizează clima.
Faptul că axa Pământului rămâne în aceiași direcție
pe cum se învârte în jurul Soarelui producând sezoanele,
dar sezoane normale.
Lucruri de care viața depinde pe cum evoluează.
Nu-i nici prea cald nici prea rece pentru viața de pe Pământ
mulțumită distanței de Soare și-a lunii noastre masive.
Pământul nu-i acoperit în gheață sau aburi ci-n apă lichidă.
Totuși, apa trebuie să vină de undeva.
Noul Pământ format este uscat.
Pentru a obține apă, planeta noastră trebuie să înfrunte dezastrul, din nou.
Au trecut jumătate de miliard de ani de când Soarele a luminat prima oară.
Peste 4 miliarde de ani, primii oameni vor pune piciorul pe Pământ.
Luna doar ce s-a format și Pământul este un deșert.
Una din cele mai uimitoare idei în astronomie
este că Pământul a fost uscat și fierbinte.
N-a fost nicio apă aici.
Pe cum s-au format planetele,
radiațiile solare a vaporizat apa din sistemul solar intern.
În depărtări, temperaturile sunt mai scăzute.
În sistemul solar din depărtări, gheața și apa sunt în comete și asteroizi.
Pământul era aproape de Soare, așa că era uscat.
Dar lucrurile s-au schimbat. Ce s-a întâmplat?
Cum de avem acum acest ciclu al apei?
Apa poate c-a provenit din altă parte.
Dacă vrei să ai un sistem solar ce are atâta apă,
trebuie s-o aduci din părțile exterioare în părțile interioare
și poți face asta prin comete și asteroizi.
Cometele și asteroizii de gheață conține rezerve uriașe de apă,
dar sunt la sute de milioane de km distanță de Pământ.
Apoi ceva se schimbă.
Un eveniment ce aruncă asteroizii și cometele
prin tot sistemul solar.
Jupiter, Saturn, Neptun și Uranus
fac o călătorie cosmică.
Acesta este un eveniment ce s-a întâmplat cât sistemul solar a fost încă tânăr.
Gândește-te la el ca la anii de adolescență
când începi să petreci puțin.
Tinerele planete nu s-au stabilit în propriile lor orbite.
Pe cum orbitele lor se schimbă,
Jupiter și Saturn cad într-un dans elaborat.
De fiecare dată când Saturn înconjoară Soarele o dată,
Jupiter îl înconjoară de două ori,
așa că se întâlnesc mereu în același loc.
De fiecare dată, gravitatea îi atrage în aceiași direcție.
Prima oară, se destabilizează și apoi întregul sistem solar.
Lucrurile o iau razna.
Analogia pe care-mi place s-o folosesc e când mingea de bowling lovește popicele
și toate fac o mică "explozie!" Se împrăștie peste tot locul.
Așa ar fi arătat și atunci.
Un pandemoniu Planetar.
Neptun și Uranus fac schimb de locuri.
Saturn se învârte spre exterior.
Planetele gigantice împrăștie miliarde de asteroizi și comete
pe noi căi.
Multe îndreptându-se spre Pământ.
Acești asteroizi și comete au fost împrăștiați
peste tot locul, unele au lovit Pământul și Luna.
Rachete cosmice au bombardat Pământul.
Crede că fiecare centimetru de Pământ a fost lovit
de-o cometă sau un asteroid în această perioadă.
N-ar fi fost o perioadă plăcută să te afli aici.
Bombardamentul a durat sute de milioane de ani
până când, în final, planetele de gaz se stabilesc
în orbita pe care-o vedem astăzi, restaurând ordinea.
Dar Pământul s-a schimbat fundamental.
Aceste comete și asteroizi n-au fost făcute doar din piatră
ci din gheață, apă înghețată.
Cometele, știm că sunt făcute din gheață.
Sunt bulgari murdari în spațiul cosmic
și chiar și asteroizii pot aduce apa și gheața pe Pământ.
Oceanele noastre sunt pline datorită furtunii cosmice.
Așa că data viitoare când beți un pahar de apă, gândiți-vă
că poate beți sucul unei comete sau al unui asteroid.
Venirea apei este pasul final pentru a face planeta locuibilă.
O serie de catastrofe a creat o lume perfectă pentru viață.
Dar s-a mai întâmplat undeva printre stele?
Sau suntem singuri?
Cum am ajuns aici?
Planeta Pământ există datorită unui lanț de evenimente extraordinare,
un loz norocos al cosmicului.
Acum 5 miliarde de ani,
șansele ar fi fost foarte mici ca o planetă ca și Pământul
să se formeze în brațul remarcabil din Calea Lactee.
E ca și cum ai încerca să arunci doi de 6 dar zarul are mii de părți.
Știm că s-a întâmplat odată, altfel n-am fi aici.
Dar care-s șansele să se întâmple în altă parte?
Alte planete au viață?
Viața că a noastră are nevoie de-o planetă cu temperatura și mărimea perfectă,
o lună stabilă, un câmp magnetic protectiv
și cantitatea potrivită de apă.
Condițiile trebuie să fie perfecte.
Totuși, uimitor, pot să fie
nenumărate planete în spațiu, așteptând să fie găsite.
Mulțumită Universului,
putem să găsim una într-o zi datorită Telescopului Spațial Kepler.
Geoff Marcy este co-investigatorul acestei misiuni.
Are un singur scop și acela e să descopere planete de mărimea Pământului
printre celelalte stele pe care le vedeți noaptea pe cer.
Planetele de mărimea Pământului sunt greu de găsit.
Înainte de Kepler, astronomilor le-a luat 20 de ani
să descopere în jur de 500 de planete.
Majoritatea erau giganți de gaz de sute de ori mai mari decât Pământul.
De când există Kepler, acel număr a explodat.
Kepler a descoperit deja 200 de planete candidate.
Majoritatea sunt membre ale sistemelor multiplanetare.
Două, trei, patru, cinci chiar și șase planete
orbitând în jurul unei singure stea.
Așa că am aflat o avalanșă absolută de planete printre stele.
Kepler a găsit o planetă de două ori cât Pământul
având temperatura potrivită pentru a susține viața.
Nu știm însă dacă această planetă are toate atributele Pământului,
cum ar fi apa.
Dar chiar dacă n-are, sunt mult mai multe planete în spațiul cosmic.
Kepler a găsit doar o mică parte din ele
pentru că se uită doar la o mică parte din cer.
Nici măcar nu se uită la întregul cer.
Se uită la o parte mică de stele din întreaga galaxie.
Și dacă te-ai uita în sus,
ai putea să acoperi cerul cu propriul deget.
În întreaga noastră galaxie sunt 200 de miliarde de stele.
Multe au planete.
Bazându-ne pe ce ne-a arătat Kepler și pe alte cercetări,
undeva pe la jumătate din acele stele, poate chiar mai mult, au planete.
Asta înseamnă că cel puțin 100 de miliarde de planete
s-au format în Calea Lactee.
Lumi ca Pământul poate că sunt rare,
dar este un pariu sigur că sunt acolo undeva.
Șansele să descoperim o planetă exact ca a noastră sunt foarte mici.
Mult mai mici decât să dai doi de 6 la ruletă.
Dar dacă ai multe zaruri, cu siguranță vei obține niște 6.
Și dacă ai destule planete,
cu siguranță vei găsi Pământuri.
Sunt atâtea planete în galaxia noastră,
încât chiar dacă șansele sunt una la un milion,
ar trebui să fie mii de lumi exact ca a noastră.
Universul nostru, în măreția lui, are sute de miliarde de galaxii,
fiecare are sau nu are o Cale Lactee.
Așa că numărul planetelor din Universul nostru sunt imposibil de numărat.
Lumile extraterestre trebuie să fie peste tot.
N-am descoperit niciuna, încă.
Dar statistic vorbind, este o certitudine foarte puternică.
Sunt milioane de miliarde de planete ca și Pământul în spațiul cosmic.
Și cu planete asemănătoare Pământului, cu siguranță unele au viață inteligentă.
Aș putea paria orice.
Aș paria casa mea că acolo este un alt Pământ.
Nu există niciun dubiu că, altundeva-n Universul nostru,
sunt alți oameni inteligenți care se întreabă,
"Doamne, mă întreb dacă mai sunt alte specii inteligente
acolo în acest Univers."
Teoria nașterii planetei noastre
ne arată că nu avem cum să fim singuri în Univers.
Întrebarea nu-i "Suntem singuri?",
ci mai degrabă e, "Cat de departe sunt vecinii noștri?"
"Și când ne vom întâlni?"
Traducerea și adaptarea Richard Nasta